Din sønn er kommet fra London.
- Far... - John...
De får snart se av testamentet mitt at jeg overtok Norland slik-
-at jeg ikke er i stand til å dele eiendommen mellom mine to familier.
Norland, helt og udelt, er derfor ifølge loven, din.
Jeg er glad på dine og Fannys vegne.
Men din stemor, min hustru og døtrene får bare 500 årlig.
Knapt tilstrekkelig til å leve av. Ingen medgift til jentene.
- Du må hjelpe dem. - Naturligvis.
Du må love meg at du gjør det.
Jeg lover, far. Jegloven
Hjelpe dem? Hva mener du?
Jeg har tenkt å gi dem 23.000. Rentene gir dem litt ekstra.
- Med gaven innfrir jeg løftet. - Uten tvil. Mer enn fullgodt.
L slike situasjoner er det bedre å overdrive enn underdrive.
Riktignok fastsatte han ikke en bestemt sum.
Hva sier du til £1.500, da?
Hvilken bror ville gjøre det for sine søstre? Og så stesøstre!
- De kan neppe forvente mer. - Hva har du råd til?
100 i året til moren deres er bedre enn å tape 1.500 straks.
Lever hun mer enn 15 år, har vi lurt oss selv fullstendig.
Folk lever i evigheter når de har en livrente.
E20 av og til innfrir selvsagt løftet, det har du rett i.
Jeg er sikker på at din far aldri tenkte du skulle gi dem penger.
- De kommer til å få 500 i året. - Og hvorfor skulle de ha mer?
Ingen husholdning, vogn eller hester, få tjenere, ingen selskaper...
En komfortabel tilværelse!
På en måte får de det mye bedre enn deg.
Marianne, kan du spille noe annet?
Mamma har grått helt siden frokost.
Jeg mente noe mindre sørgmodig.
Tenk å være gjest i sitt eget hjem! Det er utålelig, Elinor.
- Vi har ingen steder å dra, mamma. - John og Fanny er her straks.
Tror du jeg vil stå her og si velkommen? Gribber er de!
Jeg begynner straks å forhøre meg om et nytt hus.
I mellomtiden må vi finne oss i at de kommer.
Margaret, er du der? Kom ned, John og Fanny kommer straks.
Hvorfor skal de bo på Norland? De har jo et hus i London.
Hus går fra far til sønn, ikke far til datter. Slik er loven.
- Kom, så leker vi med atlaset ditt. - Det er ikke mitt, det er deres.
Vær snill å sitte.
Vi leter etter et nytt hjem og kan bare beholde Thomas og Betsy.
Vi beklager meget at vi må forlate dere.
Men vi er sikre på at Mrs. Dashwood blir en god husfrue for dere.
Min eneste bekymring er hvor lang tid det tar dem å flytte ut.
- Hvordan har Mrs. Ferrars det? - Min mor har det alltid bra.
Min bror er hos henne i vinter. Robert er Londons favorittungkar.
Han har sin egen barutsche.
- Du har to brødre, hva? - Ja. Edward er den eldste.
Han er på reise fra Plymouth og kommer innom her på veien.
- Hvis det passer for dere. - Min kjære John...
Dette er ditt hjem nå.
- Fanny vil ha nøkkelen til sølvet. - Hva vil Fanny med sølvet?
Hun skal vel telle det, antarjeg. Hva holder du på med?
Gaver til tjenerne. Hvor er Margaret? Hun gjemmer seg.
- Da unngår hun i hvert fall Fanny. - Du har ikke sagt et ord til henne.
Det har jeg. Jeg har sagt "ja" og "nei".
God morgen, Fanny.
God morgen, Miss Marianne.
Hva syntes du om sølvet? Var alt ekte?
- Når får vi gleden av å se din bror? - Edward kommer i morgen.
Han blir her ikke lenge. Kunne Margaret la ham få hennes rom?
Det har så fin utsikt. Han bør få det beste inntrykk av Norland.
Mrs. Dashwood, Miss Dashwood, Miss Marianne.
Min bror, Edward Ferrars.
Ta endelig plass.
Hvor er Miss Margaret? Eksisterer hun overhodet?
Unnskyld oss, Mr. Ferrars. Min yngste er litt sky mot fremmede.
Jeg er selv sky mot fremmede, men kan ikke bruke hennes unnskyldning.
Liker du utsikten fra rommet ditt, Mr. Ferrars?
I høy grad. Stallene deres er nydelige og svært velholdte.
Stallene? Vinduene dine er jo mot vannet.
Ved en feil kom jeg til familiens rom, men det fikk jeg rettet på.
Jeg er fullt tilfreds med gjesterommet.
Te!
De er bortskjemt. Miss Margaret er alltid oppe i trær eller under bord.
Jeg har nesten ikke hørt en stavelse fra Marianne.
De har nettopp mistet sin far. Deres liv blir aldri det samme.
Det er ingen unnskyldning.
Biblioteket.
- De der er mest utenlandske. - Sannelig. Strålende.
Jeg fordrar ikke lukten av bøker.
Det er nok støvet. Du har store planer for valnøtthagen, hva?
Jeg skal fjerne den og gjøre plass til et gresk tempel!
Noe så interessant. Vil du vise meg stedet?
For dyrt. Vi trenger ikke fire soverom. Vi kan dele.
Dette, da.
Vi har bare E500 i året.
Jeg sender flere forespørsler i dag.
Unnskyld avbrytelsen, men jeg har visst funnet det dere ser etter.
Kan du ikke komme ut? Vi har ikke sett deg hele dagen.
Vi må gjøre det større.
Mattocks hjelper å tilpasse deg vår tid.
Unnskyld, men du skulle vel ikke ha et pålitelig atlas?
- Jeg tror det. - Jeg må sjekke hvor Nilen er.
Søsteren min sier den er i Sør-Amerika.
Nei! Nei, der tar hun helt feil.
Jeg tror den er i...Belgia.
Sikkert ikke. Tenker du ikke på Volga?
- Volga som begynner i... -| Vladivostok, og slutter i...
- Wimbledon. - Ja, der kaffebønnene kommer fra.
Nilens utspring ligger i Abessinia.
Gjør det? Interessant.
- God dag. Edward Ferrars. - Margaret Dashwood.
Det ligger inntil denne eiendommen og vil være et attraktivt tillegg.
- Jeg rir dit og snakker med... - Gibson.
- Han vil sikkert gjerne selge. - Han forlanger sikkert overpris.
Harjeg såret deg?
Takk skal du ha. Tilgi meg.
Det var fars favorittmelodi.
Takk for at du hjelper Margaret. Hun har endret seg siden du kom.
Jeg nyter hennes selskap.
- Har hun vist deg huset i treet? - Ikke ennå.
Ville du gjøre meg den gleden, Miss Dashwood?
- Det er nydelig vær. - Med glede.
- Margaret har alltid villet reise. - Ja, hun skal snart til Kina.
Jeg skal være tjener, på betingelse av at jeg blir dårlig behandlet.
- Hva blir dine plikter? - Sverdkamp og skrubbing.
Hva blir det viktigste?
Jeg har alltid bare ønsket meg å føre et stille liv,-
-men mor er fast besluttet på at jeg skal utmerke meg.
Taler. Politiker. Advokat vil være bra nok hvis jeg kjører barutsche.
Hva ønsker du selv?
Jeg har alltid ønsket kirken, men det er ikke skarpt nok for mor.
Hun foretrekker Hæren, men det er for skarpt for meg.
- Ville du bo i London? - Jeg fordrar ikke London.
Livet på landet er meg. Et lite sokn hvorjeg kan yte noe godt.
Holde høner... Holde svært korte prekener.
Du føler deg ledig og nytteløs. Tenk hvordan det ville vært-
-hvis du ikke hadde noen som helst mulighet til å velge yrke.
Våre omstendigheter er derfor akkurat de samme.
Bortsett fra at du arver din formue.
Vi kan ikke engang tjene en.
Kanskje Margaret har rett. Vi kan nok bare bli sjørøvere.
Hva er egentlig "skrubbing"?
"Ingen hellig stemme stormen løyet. Intet nådens lys brøt ut."
"Da alle håp som ett var ute, vi omkom alle, ensomme og forlatt."
"Men jeg, i dypet av et større hav, sunket i et større dyp enn ham..."
Nei, Edward.
"Ingen hellig stemme stormen løyet. Intet nådens lys brøt ut."
"Da alle håp som ett var ute, vi omkom alle, ensomme og forlatt."
Føler du ikke fortvilelsen? Prøv igjen.
"Da alle håp som ett var ute, vi omkom alle, ensomme og forlatt."
Mamma...
Se. Dette kom nettopp.
"Det vil glede meg å tilby dere et hjem i Barton-annekset så snart..."
- Det er fra sir John Middleton. - Selv Elinor må da godta den leien.
- Har hun ikke sett det ennå? - Nei. Jeg henter henne.
Vent...la oss vente.
Jeg tror at Edward og Elinor begynner å bli et par.
Det ville være grusomt om hun skulle dra allerede. Devonshire er fjernt.
- Misliker du valget hennes? - Overhodet ikke.
- Edward er veldig hyggelig. - Hyggelig? Men...?
Men noe mangler. Han er altfor satt. Leser ikke...
Elinor har ikke følelser som du.
Kan han elske henne? Kan sjelen tilfredsstilles av høflig vennskap?
Å elske er som en brann. Som Julie, Guinevere, Heloise.
- De fikk en sørgelig ende. - Sørgelig? Å dø for kjærligheten?
- Hva er mer strålende? - Er du ikke svært romantisk?
"Er kjærlighet drøm eller følelse? Nei, udødelig som ekte sannhet."
"Det felles ingen blomst når ungdom fra livets stamme faller."
"Den vokser uten vann, håpets stråler narrer ei dens tenksomhet."
Så synd at Edward ikke liker å lese.
Du ba ham lese, og tok motet fra ham.
Du oppfører deg hjertelig. Du liker ham tross han ikke leser.
Jeg anser ham å være vennlig og verdig på alle måter.
Ros, må jeg si.
Jeg blir glad i ham når du forteller meg at han skal være min bror.
- Hva skal jeg gjøre uten deg? - Uten meg?
Du blir sikkert svært lykkelig, men lov at du ikke flytter for langt.
- Det er ikke snakk om... - Elsker du ham?
Jeg skal ikke nekte for at jeg setter stor pris på ham. At jeg...
...verdsetter ham. Jeg liker ham.
Pris på? Liker? Sier du det en gang til, gårjeg!
Mine følelser er sterkere enn som så. Men tro ikke mer enn det.
Er kjærlighet drøm eller følelse?
- Eller Ferrars? - Gå og legg deg.
"Jeg skal ikke nekte for at jeg setter stor pris på ham."
"At jeg...verdsetter ham."
"At jeg liker ham."
Vi er så glade for at du inviterte Edward til Norland.
Vi er glade i ham alle sammen.
Vi har store forhåpninger. Mor venter seg meget.
Også av giftemål. Hun forventer at han og Robert gifter seg godt.
Men jeg håper hun ønsker at de gifter seg av kjærlighet.
Hjertet leder oss ikke alltid i den mest passende retning.
Edward er et følelsemenneske som fattige kvinner legger snarer for.
Har han først truffet en avtale, vil han aldri svikte sitt løfte.
Men det vil føre til hans ruin.
Jeg er urolig. Mor fratar ham all økonomisk støtte-
-hvis han legger sin elsk på et lavere plan enn han fortjener.
Det harjeg klart oppfattet.
Devonshire?
Min fetter, sir John Middleton, har tilbudt oss et lite hus.
Han må være en homen mann.
Han er enkemann fra Barton Park. Han tilbyr oss Barton-annekset.
Et anneks? Sjarmerende. Annekser er alltid koselige.
Dere drar vel ikke før til sommeren?
Vi kan ikke trekke ytterligere veksler på din søster.
- Du må komme på besøk hos oss. - Det vil jeg svært gjerne.
Mor har lenge ventet å se Edward i London.
Kom så snart du kan, Edward. Husk, du er alltid velkommen.
- Kan du ikke ta ham med deg? - Vi har ikke råd til det.
Kanskje han kan hjelpe til på kjøkkenet... Unnskyld.
Miss Dashwood...
Elinor... Jeg må snakke med deg.
Det er en sak av største betydning som jeg må...
...fortelle deg... om min utdannelse.
- Utdannelsen din? - Ja.
Den foregikk, merkelig nok, i Plymouth.
- Er du kjent der? - I Plymouth? Nei.
Jeg var der i fire år.
På en skole under ledelse av Mr. Pratt.
- Pratt'? - Akkurat Pratt.
Mens jeg var der...
Det vil si, han hadde... Han har en...
Du må komme til London med en gang.
- Jeg drar i ettermiddag. - Du må dra omgående.
Unnskyld meg.
Edward lovte at han ville ta atlaset med til Barton.
Da vedderjeg på at han kommer med det innen fjorten dager.
Kjære Edward...
Hallo der!
Sir John...
Mine damer! Død og pine! Her har vi dere jo!
- Sir John, din store vennlighet... - Ikke sånt prat! Hysj, hysj!
Her er min kjære svigermor, Mrs. Jennings.
Du må være Mrs. Dashwood. Var reisen fæl? Stakkars dere!
Hvorfor kom dere ikke opp til oss først?
- Vi så dere kjøre forbi. - Jeg ba John tilkalle vognen.
- Hun kunne ikke vente. - Vi har så lite selskap.
Jeg synes jeg kjenner dere allerede. Skjønne vesener!
- Middagene spiser dere hos oss. - Kjære sir John, vi kan da ikke...
Nei, jeg er døv overfor avslag. Jeg insisterer!
La oss flytte inn først. Hjertens takk i alle fall.
Send karen deres etter vognen så snart dere er klare. Adjø.
Takk ikke oss.
Føttene dine er kalde.
Hvor har du vært? Man kan dyrke poteter i denne skitten.
Det er kaldt. Jeg fryser.
Hvor blir det av Brandon? Håper ikke han har skadd hesten sin.
Oberst Brandon er soknets mest ettertraktede ungkar.
Han må falle for en av dere. Alderen passer best for Miss Dashwood.
Men hun har visst lagt igjen sitt hjerte i Sussex.
Jeg ser deg nok, Miss Marianne! Der avslørte jeg en hemmelighet.
Du er verre enn min beste jakthund.
Er han slakter? Baker? Lysestøper? Jeg skal nok lirke det ut av deg.
- Hun er god til å lirke. -lntet kan holdes hemmelig her.
Har vi hemmeligheter, er de det ikke lenge.
- Han er nok soknets kapellan. - Eller kanskje en flott løytnant.
- Gi oss et hint. Har han uniform? - Han har ingen stilling.
Er han en gentleman, altså?
- Du vet godt det ikke er noen. - Jo da. Navnet begynner med F.
F? En løfterik bokstav.
Foster? Forrest? Fotheringay? Featherty?
- Fortescue? - Fondant?
Kan jeg få spille på pianoet?
Ja, naturligvis.
- Vi tar det ikke så høytidelig her. - Unnskyld meg...
Jeg husker ikke sist vi hørte sang her i huset.
Brandon! Kom og treff våre vakre, nye naboer.
Synd du kommer så sent. De hørte ikke vår skjønne sangfugl.
Det var virkelig synd.
Min gode venn oberst Brandon. Vi tjenestegjorde sammen i India.
- Verdens beste kamerat. - Har du vært i India?
- Hvordan var det? - Hett.
Luften er tung av krydder.
Nå, Miss Dashwood, er det din tur til å underholde.
Jeg vet nok hvilken tone du anslår.
F-dur...
Du har ingen rett til å buse ut med dine dumme antakelser...
- Du sa det jo. - Jeg har ikke sagt noe.
- De ser ham jo når han kommer. - Du skal ikke snakke om sånt.
- Alle andre gjorde det. - Mrs. Jennings er ikke "alle andre".
Jeg liker henne. Hun snakker om ting. Vi snakker aldri om noe.
Kan du ikke si noe passende, må du nøye deg med å snakke om været.
Nå må de ha fått rør nok til en Moses-kurv.
Du vet vel hva de snakker om?
Det sies du har fått smak for et visst selskap. Og hvorfor ikke?
En mann i sin beste alder som du... Hun ville bli en heldig ung dame.
Marianne Dashwood ville ikke tenke mer på meg enn deg.
- Ikke nedvurder deg selv nå. - Det er også best for henne.
Format. .. Et gümrende par.
- Han er rik og hun er vakker. - Hvor lenge har du kjent obersten?
Så lenge jeg har vært her, og jeg kom for 15 år siden.
Eiendommen hans er bare seks km unna. Han og John er venner.
Han har verken kone eller barn. Han har en tragisk fortid.
Han elsket en pleiedatter i familien. De fikk ikke lov å gifte seg.
- Hvorfor ikke? - Eliza var fattig.
Hun ble kastet ut av huset og han ble sendt ut med Hæren.
Jeg tror han hadde gjort seg selv ille, hvis ikke det var for John.
- Hva skjedde med kvinnen? - Hun gikk fra mann til mann.
Forsvant fra det gode selskap.
Da Brandon korn hjem fra India, lette og lette han-
-og fant henne til slutt døende i et fattighus.
Jeg trodde min datter Charlotte kunne ha muntret ham opp.
Se på ham nå. Så oppmerksom.
- Jeg vil prøve et lite eksperiment. - La den stakkars obersten i fred.
Alle friere trenger litt hjelp.
- Vi hører deg så sjelden spille. - Du har en dyktig musiker her.
Brandon deler din hug til musikken. Han spiller nydelig piano.
Du kan visst like mange melankolske melodier som Miss Marianne.
Dere må spillet en duett. La oss se dere side om side.
Jeg kan ingen duetter. Unnskyld meg, oberst.
Får vi aldri ha fred? Leien er liten, men betingelsene bitre.
Mrs. Jennings har ikke annet å gjøre enn å spille Kirsten giftekniv.
Det er kommet en pakke.
Se!
Når slipper en mann de stikkpillene, hvis ikke alderen beskytter ham?
Hxfxs han er gammeL står 'yeg på gravene. rand.
- Han klager over gikt. -"Lite grann vondt" var hans ord.
Edward sa han ville ta det med selv.
"Det gleder meg stort å returnere dette atlas til den rette eier."
"Forretninger hindrer meg i å levere det selv, og sårer meg mer enn dere."
"Jeg må leve på minnet om deres vennlighet og jeg forblir-
-deres hengivne tjener, E.C. Ferrars."
- Hvorfor kommer han ikke? - Han har ikke tid, vennen min.
- Han sa han kom. Hvorfor ikke? - Vi to går en tur.
- Det blir regn. - Det blir ikke regnvær.
Jeg er redd for at Mrs. Jennings har en dårlig innflytelse.
- Du må da savne ham, Elinor. - Vi er ikke forlovet, Mamma.
- Men han elsker deg, skatten. - Det erjeg ikke overbevist om.
Og hadde han slike hensikter, ville det nok være vanskelig-
-for ham å gifte seg med en pike uten råd til å kjøpe sukker.
- Men ditt hjerte må da si... - Det er nok bedre å bruke hodet nå.
- Jeg har nok ikke godt av det. - Jo da. Ikke klag.
- Jeg blir forkjølet. - Du blir ikke forkjølet.
Det er skjønt. Kom igjen, hold følge!
- Der borte holder harene til. - Jeg vil ikke se på harer.
- Fins det noe bedre enn dette? - Jeg sa det ble regn.
- Blå himmel! Dit skal vi! - Jeg skulle ikke løpe.
Er du skadd?
- Jeg kan ikke gå. Løp etter hjelp. - Jeg løper så fortjeg kan.
Margaret!
Ikke vær redd. Han er ikke farlig.
- Er du skadd? - Bare ankelen min.
Kan jeg få din tillatelse til å fastslå om noe er brukket?
Det er ikke brukket.
Kan du legge armen rundt halsen min?
Tillat meg å følge deg hjem.
Endelig!
Hun falt og han bærer henne!
Marianne, er du skadd?
Ankelen er forstuet.
Det er ikke alvorlig. Jeg følte på beinet, det er i orden.
- Jeg kan ikke takke deg nok. -lkke tenk på det.
- Vil du ikke sitte? - Jeg vil ikke sette merker.
- Tillat meg å besøke dere i morgen. - Vi gleder oss til det.
Jeg skal vise deg ut.
Margaret, hent herrens hatt.
- Hva heter han! - Hvem skylder vi så meget?
John Willoughby av Allenham til tjeneste, frue.
John Willoughby av Allenham...
For en imponerenede gentleman!
Han løftet meg som om jeg ikke veide mer enn et tørt blad.
- Si fra hvis det gjør vondt. - Hun kjenner intet, Mamma.
Margaret, be Betsy å lage et kaldt omslag.
Vær snill, ikke si noe viktig nå.
- Han uttrykte seg så fint. - Sømmelig og ærefullt.
- Med ånd, vidd og følelse. - Og økonomi. Ikke mer enn ti ord.
- Bytt, ellers blir du forkjølet. - Skulle jeg tenke på forkjølelse?
- Det vil du når nesen tetner til. - Du har rett. Hjelp meg.
Han er verd å få. Marianne kan ikke ha alle menn for seg selv.
- Men hva vet du om ham? - Det fins ingen dyktigere rytter.
Men hvilken smak har han, hva liker han og lengter han etter?
- Han har den kvikkeste pointeren... - Hvor ligger Allenham?
Pen liten eiendom litt østenfor. Han skal arve den fra en slektning.
Lady Allen heter hun.
Det er oberst Brandon. Jeg går ut og holder vakt.
Nå som dere har truffet Willoughby, vil dere ikke tenke mer på Brandon.
Kom inn.
God morgen, Brandon.
- Hvordan har invaliden det? - Tusen takk, oberst.
Hvorfor satse på Willoughby når du allerede har gjort en erobring?
Jeg satser ikke på noen.
- Nevøen til Lady Allen? - Han er på besøk hos arvetanten.
Han har også selv en fin eiendom. Combe Magna i Somerset.
Ikke overlat ham til lillesøster, om hun ramler ned aldri så mye.
Her kommer han. Kom, Brandon. Vi vet når vi ikke er velkommen.
Mange takk for besøket.
- Marianne, obersten og John går nå. - Adjø.Takk for blomstene.
- Hvbordan står det til, oberst? - Hvordan står du til, vil jeg si.
- Mr. Willoughby, så hyggelig! - Gleden er absolutt på min side.
- Miss Marianne ble ikke forkjølet? - Du har funnet ut navnet mitt.
Jeg har spioner ute overalt. Når du ikke kan komme til naturen...
- Da må naturen komme til deg. - Så nydelige.
- Disse er ikke fra drivhuset. - Så min er ikke den første tributt.
- Disse er fra en gavmild mark. - Jeg foretrekker ville blomster.
- Kunne du...? - Vi er så takknemlige.
Det ergret meg at huset sto tomt, men så hørte jeg det var leid ut.
Jeg følte en interesse som bare min nåværende glede kan forklare.
Vennligst sitt ned, Mr. Willoughby.
Hvem leser Shakespeares sonnetter?
- Marianne leser høyt for oss. - Hvilken liker du best?
Nummer 116.
"La meg ikke mot ekteskap mellom åpne sinn legge hindringer."
"Kjærlighet endrer seg ikke når endringer skjer-
-eller føyer seg etter den som vil fjerne..."
- Hvordan fortsetter den? -"Nei, den er et merke fast..."
-"Som møter storm..." - Er det "storm"?
Det er merkelig at du leser dem. Jeg har dem alltid på meg.
Da ses vi i morgen...
Mine Iommesonnetter er dine. Som vern mot ytterligere skader.
Adjø. Takk.
Godt gjort, Marianne. Du dekket Shakespeare, Scott, diktning.
Når dere kommer til romantikken, har dere ikke mer å snakke om.
Jeg overtrådte nok anstandsreglene. Jeg burde vel ha snakket om været.
Mr. Willoughby kan ikke ha mye tvil om din begeistring for ham.
Skulle jeg skjule min aktelse?
- Nei, men vi kjenner ham knapt. - Tiden avgjør vel ikke det.
Sju år er for lite for noen, og sju dager mer enn nok for andre.
- Eller sju timer, som nå. - Jeg føler at jeg kjenner ham.
Var følelsene mine overfladiske, kunne jeg skjule dem som du gjør.
- Unnskyld... - Bare glem det, Marianne.
Jeg forstår henne ikke, Mamma.
Marianne...
- Er du ikke ferdig ennå? - Nei. Tålmodighet.
Skal du nekte oss både kjøtt og sukker?
- Det fins ikke noe under 10 pence. - Skal vi suite?
Nei. Bare ikke spise kjøtt.
Var min oppførsel så ille, var jeg nok klar over det selv.
Det har ført til frekke bemerkninger. Forstår du ikke din upasselighet?
Avhenger ryktet vårt av hva Mrs. Jennings sier, er vi ille ute.
God morgen, oberst.
Miss Dashwood, Miss Marianne, jeg vil overbringe en innbydelse.
En piknik på eiendommen min i Delaford.
Jeg håper å se dere neste torsdag.
Mrs. Jennings datter og mann kommer reisende i samme anledning.
Det vil glede oss meget, oberst.
Jeg har naturligvis også invitert Mr. Willoughby.
Det vil glede meg å komme.
God morgen, Miss Dashwood. God morgen, oberst.
Obersten har invitert oss til Delaford.
- Det sies du har et fint piano. - Et Broadwood Grand.
- Da kan jeg spille for dere. - Det gleder vi oss til.
- Din søster virker svært lykkelig. - Hun skjuler ikke følelsene sine.
Hennes romantiske holdninger ser ut til å late hånt om anstendigheten.
- Hun er helt uhemmet. - Altfor uhemmet.
Desto før hun lærer å begå seg i verden, jo bedre.
Jeg kjente en dame med samme sjarmerende temperament-
-som ble tvunget til å lære verden å kjenne.
Resultatet ble bare forfall og elendighet.
Ønsk deg ikke det, Miss Dashwood.
Plenen til oberst Brandon er perfekt til drageflygning.
Pass på de fine sløyfene.
Tenk dere min undring da Charlotte og hennes herre hadde Lucy med.
Den siste jeg regnet med å se.
Hun kom nok for å more seg. Slik moro har hun ikke hjemme.
Jeg gledet meg til å se deg igjen.
Din lumske! Det var Dashwoods hun gjerne ville treffe.
Jeg har ikke hørt om annet enn "Dashwood" på aldri så lenge.
Hva synes dere om dem? Min mor skrev ikke om annet i brevene.
- Er de ikke som hun beskrev dem? - Slett ikke.
Du er sannelig grov i dag.
Han skal i parlamentet og må være slik at alle liker ham.
- Jeg sa ikke noe så tåpelig. - Mr. Palmer er så snurrig.
Her kommer han! Nå skal du se, Charlotte.
Hallo, Mr. Willoughby!
Hils på min datter Charlotte, og Mr. Palmer.
- Og vår kusine, Miss Lucy Steele. - Velkommen til selskapet.
Fårjeg sitte ved siden av deg?
Jeg har lengtet etter å møte deg. Jeg har bare hørt lovord om deg.
Sir John og Mrs. Jennings overdriver svært med komplimentene sine.
Lovordene kommer annetsteds fra. En som ikke pleier ikke å overdrive.
Hva er dette for noe?
Er oberst Brandon her?
- Hesten min! - Hva skjer, Brandon?
- Jeg må dra til London. - Umulig!
Vi kan ikke ha piknik uten verten. Dra til byen i morgen.
- Eller vent til vi er ferdige. - Jeg kan ikke miste et minutt.
- Tilgi meg. - Jeg håper ikke det er alvorlig.
Det må jeg si, dette er høyst uvanlig.
- Svakhet, ditt navn er Brandon. - Noen tåler ikke å hygge seg.
Nå er dere ondskapsfulle. Oberst Brandon blir savnet.
Hvorfor? Alle priser ham, men ingen husker å snakke med ham.
Nonsens. Han er svært ansett i Barton Park.
- Og da er det sagt, hva? - Ærlig talt, Willoughby.
Så, så, herr Nesevis. Jeg kjenner dine frekkheter.
Avslør din kjære. Intet skjult mellom venner. Jeg får det ut av deg.
Jeg skal få deg gift med obersten før te eller spise min egen hatt.
- Som om du kunne ekte en sånn. - Hvorfor misliker du ham?
Fordi han truet meg med regn da jeg ville ha godvær.
Han kritiserer vognen min og vil ikke kjøpe min brune hoppe.
Hvis det kan glede dere-
-trorjeg hans karakter på alle andre punkter er upåklagelig.
Til gjengjeld for denne aksept, må dere ikke nekte meg retten-
-til å mislike ham like mye som jeg forguder...
...dette huset.
- Jeg har planer om forbedringer. - Det gårjeg aldri med på.
Ikke en sten må legges til veggene her.
Varjeg rik nok, bygde jeg om Combe Magna til en eksakt kopi.
- Inklusive røyken fra skorstenen? - Nettopp med den røyken.
Da ville jeg bli like lykkelig på Combe som jeg har vært på Barton.
Men ingen kan ta den plassen dette stedet har i mitt hjerte.
Lov meg å aldri endre det.
Jeg er beæret over at du tør følge meg til porten uten ledsager.
- Akkurat som Elinor ville sagt. - Hun ville hatt rett.
Miss Marianne, vil du tillate meg en samtale i morgen...alene?
- Willoughby, vi er da alltid alene. - Men det er...
Det er noe helt spesielt jeg gjerne vil spørre deg om.
Naturligvis. Jeg vil spørre mamma om jeg kan bli etter gudstjenesten.
Takk skal du ha.
Da ses vi i morgen.
O Dyd...
Tred stille, uten frykt inn i hjertene til dem som er her i dag.
Skal han knele når han spør henne?
De kneler alltid.
Hva er i veien, kjæreste?
Willoughby? Hva er i veien?
Unnskyld meg... Jeg er sendt...
Lady Allen har utøvet en formuendes rett overfor en avhengig nevø.
- Hun sender meg til London. - Her og nå?
Så synd. Jeg håper ikke ditt arbeid skiller oss for lenge?
Du er så vennlig, men jeg kommer neppe snart tilbake til Devonshire.
- Jeg inviteres bare en gang årlig. - Kan du vente på vår innbydelse?
Mine avtaler er av en slik art... Jeg kan ikke skryte av...
Det er meningsløst å trekke det ut. Jeg orker ikke plage meg selv mer.
Willoughby, kom tilbake!
Be Betsy lage en kopp te til Marianne.
- Hva er i veien, kjæreste? - Ikke spør meg.
- De må ha kranglet. - Neppe.
Kanskje Lady Allen misbilliger at han setter pris på Marianne.
- Kanskje det er årsak til avreisen? - Men hvorfor sa han det ikke?
- Han pleier ikke skjule noe. - Hva tror du det kan være?
- Hvorfor virket han så skyldig? - Har alt bare vært skuespill?
- Nei. Han elsker henne, sikkert. - Naturligvis!
Har han gitt henne noe løfte om å komme tilbake?
Spør om han fridde.
Nei. Jeg vil ikke tvinge noe ut av Marianne. Ikke du heller.
Vi må stole på at hun betror seg til oss når tiden er inne.
Det var noe fordekt over måten han opptrådte på.
Du vil åpenbart tro det verste om ham.
Jeg foretrekker å tro det beste om ham. Det fortjener han.
Jeg er svært glad i Willoughby.
Mamma... Mamma!
Hun slipper meg ikke inn.
- Bare dette regnet holdt opp. - Bare du ville holde opp.
Du lot meg gi slipp på henne, Mr. Palmer. En glimrende avtale.
Nå harjeg overtaket på deg, for du kan ikke returnere henne.
Marianne, spill med oss. Å se på været bringer ham ikke tilbake.
- Hun spiste ikke middagsmaten. - Vi er alle litt nedfor nå.
Kjære Miss Dashwood, kanske vi nå kan ta den...diskusjonen.
- Diskusjonen? - Jeg har lenge villet spørre deg.
Du synes kanskje jeg er frekk. Det er et merkelig spørsmål.
Hadde han bare dratt til Combe Magna. Vi bor kun 800 meter unna.
- Åtte kilometer. - Det kan da ikke være så langt.
- Det trorjeg ikke på. - Prøv.
Du kan bare spørre om hva som helst, hvis det hjelper.
Kjenner du overhodet moren til din svigerinne, Mrs. Ferrars?
Moren til Fanny? Nei, jeg har aldri truffet henne.
Du må synes det er rart jeg spør. Hvis bare jeg torde si...
Hvis hun forteller deg om den berømte Mr. F, må du si det videre.
Vil du gå litt med meg, Miss Dashwood?
Jeg ante ikke at du hadde noe med den familien å gjøre.
Jeg er intet for Mrs. Ferrars i øyeblikket.
Men tiden kan komme da vi blir tett knyttet.
Hva mener du?
Har du en avtale med broren til Fanny, Robert?
Den yngste? Nei. Jeg har aldri sett ham.
- Med Edward. - Edward Ferrars?
Edward og jeg har vært hemmelig forlovet i fem år.
Jeg forstår du er forbauset.
Jeg sier det bare fordi jeg stoler fullt ut på din diskresjon.
Edward betrakter deg fullt ut som sin søster.
Jeg beklager. Vi kan da ikke...
Vi kan umulig snakke om den samme Mr. Ferrars.
Jo. Han gikk i lære hos min onkel, Mr. Pratt i Plymouth.
- Har han aldri snakket om det? - Jo... Jo, han har visst det.
Bare moren hans billiget det, for vi elsker hverandre så høyt.
Du må ha sett hvordan han kan knytte en kvinne til seg.
Jeg kan ikke påstå at det ikke har tatt på oss begge.
Vi ses knapt mer enn to ganger i året.
Du virker ute av deg. Føler du deg frisk?
- Jeg har vel ikke fornærmet deg? - Jeg må vite hva dere sier.
- Lov meg, ikke et ord om dette. - Miss Dashwood er helt fjetret.
Det Ioverjeg deg.
- Hva har rystet deg slik? - Fortell oss alt!
- Vi snakket om London. - Hører du det, Charlotte?
- Charlotte har lagt en plan. - Verdens beste plan!
Jeg skal snart til London, og jeg inviterer deg, Lucy,-
-og begge frøknene Dashwood til å bli med meg.
Kan jeg få bli med?
Dere kommer til meg i Chelsea og smaker på sesongens delikatesser.
Vær så snill, fårjeg bli med?
- Er det ikke alle tiders? - Det harjeg hele tiden ment.
- Vi kan ikke reise fra mor. - Hun kan saktens unnvære dere.
- Selvsagt kan hun det. - Det er bare en glede for meg.
Jeg godtar ingen avslag. Skal vi si det er en avtale?
Fårjeg ikke alle tre gift før Mikkelsmesse, er det ikke min feil.
Jeg har aldri vært så takknemlig.
Jeg får se Willoughby, og du treffer Edward.
- Sover du? - Med deg her?
Du bare later som du tar det rolig. Jeg får ikke sove i natt.
Hva snakket du og Miss Steele så lenge om?
Ikke noe viktig.
Hvordan tror du jeg vil ha det i det store huset uten Charlotte?
Jeg har skrevet til Edward, men vet ikke hvor mye jeg får se ham.
Det må holdes hemmelig. Han kan aldri komme på besøk.
Min eneste trøst er hans evige troskap.
Du er heldig som aldri har hatt noen tvil om det.
Jeg er en sjalu type. Hadde han snakket mer med en ung dame...
Men han har aldri voldt meg den minste engstelse.
Tenk så glad han vil bli når han hører vier venner.
- Har du savnet meg, Pigeon? - Svært, frue.
- Er alt i orden? - Jeg foreslår å bestille kull.
Der er du, Pooter. Du lever ennå, serjeg... Te, Pigeon.
Du kaster ikke bort tiden. Gi den til Pigeon.
Mrs. Jennings sier at søsteren din skal kjøpe brudekjole i byen.
John og Fanny er i byen. Vi blir nok nødt til å treffe dem.
Det var visst ved siden av.
Sett deg ned i to sekunder. Du gjør meg nervøs.
Å, Elinor, det er Willoughby.
Det er det.
Unnskyld meg, oberst.
Oberst...
Det gleder meg å se deg. Har du vært i London hele tiden?
Tilgi meg, Miss Dashwood...
Jeg har hørt rykter over hele byen...
Si meg én gang for alle:
Er alt avgjort nå mellom din søster og Mr. Willoughby?
Selv om ingen av dem har fortalt meg om noen avtale-
-erjeg ikke i tvil om deres gjensidige hengivenhet.
Takk, Miss Dashwood.
Jeg ønsker din søster all tenkelig lykke.
For Mr. Willoughby håperjeg han vil strebe etter å fortjene henne.
Hva mener du?
Tilgi meg...
Unnskyld meg.
- Hvor er kjære Edward, John? - Og hvem er Edward?
Min bror, Mr. Edward Ferrars.
Er det Ferrars med F?
Er det noen beskjeder? Ingen beskjeder? Ingen kort?
- Spør ikke du etter beskjeder? - Nei, jeg venter ingen.
Jeg har nesten ingen kjente i byen.
Ikke et ord mer om skinkebeinet. Det ordner du og Cartwrigh.
- Ingen beskjeder. - Ta det rolig, min kjære.
Dette gode været holder mang en god sportsmann på landet.
Men kulden driver dem snart tilbake til byen. Stol på det.
Det hadde jeg ikke tenkt på.
Miss Dashwood behøver ikke engste seg-
-for svigerinnen din inviterer Mr. F til ballet i kveld.
Trå forsiktig, hestene har vært her.
Det begynner å regne også. Følg meg.
Mamma! Dette er virkelig morsomt.
- Ser du noen vi kjenner? - Nei. Mr. Palmer har oversyn.
- Kan du se noen vi kjenner? - Dessverre ikke.
Hvordan kan du erte oss slik? Der er jo Mrs. John Dashwood.
Kom nå, mine kjære.
Der er du!
Så varmt det er... Du er ikke alene, vel?
John gikk nettopp for å hente min bror.
Din bror! Det må jeg si, dette er virkelig gode nyheter.
Jeg trorjeg dåner.
Mrs. Jennings, så hyggelig å se deg. Fårjeg presentere min svoger...
Mr. Robert Ferrars.
Miss Dashwood, Miss Steele, Miss Marianne.
Mine kjære damer, endelig møtes vi.
Du må være den yngre broren. Er ikke Mr. Edward her?
- Miss Dashwood regnet med ham. - Han har det altfor travelt.
Han har ingen særlig kjente her som gjør hans tilstedeværelse aktuell.
Hva driver unge menn med for tiden? Gjemmer de seg?
I din brors fravær må du danse med Miss Dashwood.
Det skal være en ære.
Kanskje Miss Steele kunne tenke seg å reservere "alamanden"?
Du bori Devonshire, Miss Dashwood?
- I et anneks? - Ja.
Jeg er så betatt av annekser.
Hvis jeg hadde råd, ville jeg bygge et selv.
Mr. Willoughby...
- Hvordan går det, Miss Dashwood? - Utmerket.
- Og familien? - Vi har det helt utmerket.
Takk for det vennlige spørsmålet.
Willoughby!
Herregud, Willoughby...
Vil du ikke ta meg i hånden?
God kveld, Miss Marianne.
Hva er i veien? Hvorfor har du ikke kommet?
Har du ikke vært i London? Har du ikke fått brevene mine?
Jeg har hatt fornøyelsen av å motta dine informasjoner.
I himmelens navn, Willoughby. Si hva som er i veien.
Takk. Jeg takker så meget.
Unnskyld, mitt selskap savner meg.
Gå til ham. Tving ham til å komme hit til meg.
Du må fjerne deg.
- Kjenner du dem? - Bekjente fra landet.
Kom vekk, kjæreste.
Jeg forstår ikke. Jeg må snakke med ham...
Du storeste. Kom, vennen min. Du trenger frisk luft.
Lucy! Vi må gå.
Det vil være meg en glede å følge din unge betrodde hjem.
Så snilt.
Sendte hun beskjeder til ham om natten?
- Marianne, fortell meg. - Du må ikke spørre meg.
- Du har ingen tillit til meg. - Du betror deg ikke til noen.
- Jeg har intet å fortelle. - Det har ingen av oss.
Jeg har intet å skjule og du snakker aldri om noe.
Lady Charteris burde innskrenke innbydelseslisten. Noe så varmt.
Enda godt vi gikk så tidlig.
Nå, så der...
Krangel mellom elskende går fort over. Det brevet gjør nok utslaget.
Jeg må av gårde. Håper ikke han lar henne vente for lenge.
Det er trist å se henne slik.
For en velkomst jeg fikk av Edwards familie.
At ikke du sa at svigerinnen din er så søt. Robert også.
Det er kanskje bra at ingen vet om forlovelsen din.
"Kjære frøken, jeg forstår ikke hvordan jeg kan ha fornærmet deg."
"Hvis jeg har gitt anledning til å tro at jeg mente mer enn jeg sa-
-beklagerjeg min upåpasselighet."
"Mine følelser er bundet til annen side."
"Jeg beklager å måtte returnere dine brev og hårlokken du ga meg."
"Jeg forblir, et cetera, John Willoughby."
Å, kjære deg...
Det var bedre enn om forlovelsen hadde trukket ut før han hevet den.
Vi er ikke forlovet.
Jeg trodde han forlot deg under inntrykk av en avtale.
- Han er ikke så ussel som du tror. - Sa han at han elsket deg?
Ja. Nei...
Aldri uttrykkelig. Det lå i luften uten å bli sagt.
Noen ganger trodde jeg det, men nei, han brøt intet løfte.
Vi trodde alle at han elsket deg.
Han gjorde det! Som jeg elsket ham.
Jeg måtte komme med en gang. Hvordan går det, Miss Marianne?
Stakkar, hun er elendig. Ikke rart, for det er altfor sant.
Miss Morton fortalte meg-
-at han skal gifte seg med en Miss Grey som har 250,000!
Er det sant, er han en lømmel som har misbrukt min unge venn.
Og jeg ønsker av hele mitt hjerte at hans kone plager livet av ham.
Han er ikke den eneste unge mann som er verd å få.
Med ditt vakre ansikt kommer du aldri til å savne beundrere.
Det er best hun får gråte ut og bli ferdig med det.
Jeg går og finner noe som kan friste henne.
- Er hun glad i oliven? - Det vet jeg ikke.
Tilsynelatende var de ikke forlovet.
Miss Grey har 250.000. Marianne har praktisk talt ikke et øre.
Hun kunne ikke tro han ville gjennomføre det. Jeg føler med henne.
Hun vil miste sin ungdom og ende som peppermø som Elinor.
Vi kunne invitere dem til å bli noen dager. Vi er jo familie.
- Min far... - Elskling...
Jeg vil hjertens gjerne be dem, men har allerede invitert Miss Steele.
Og vi kan ikke frata Mrs. Jennings hele hennes selskap.
Vi kan jo invitere søstrene dine et annet år.
Miss Steele vil få mye mer ut av din velvilje, stakkars pike.
Glimrende forslag.
Oberst Brandon er kommet.
- Mange takk for at du kom. - Hvordan har din søster det?
Jeg må få henne hjem. Palmer kan ta oss til Cleveland, en dag fra Barton.
- Jeg kan kjøre dere til Barton. - Faktisk hadde jeg håpet på det.
Marianne lider skrekkelig.
Det piner meg mest å se hvordan hun prøver å renvaske Mr. Willoughby.
Kanskje...
Fårjeg berette om noen forhold bare for å være til nytte...
Har du noe å fortelle om Mr. Willoughby?
Da jeg sist dro fra Barton...
Nei, jeg må gå lenger tilbake.
Uten tvil... Helt sikkert...
...har Mrs. Jennings fortalt dere om visse hendelser i min fortid.
Den triste slutt på mitt forhold til en ung dame ved navn Eliza.
Hva som ikke er alminnelig kjent-
-er at for 20 år siden, før hun døde, fødte Eliza et uekte barn.
Faren, hvem han enn måtte være, forlot dem.
Da Eliza lå for døden, bønnfalt hun meg om å ta meg av barnet.
Jeg hadde sviktet henne totalt, og kunne ikke avslå dette nå.
Jeg plasserte barnet, Beth, hos en familie på landet-
-hvor hun ville bli tatt vare på. Jeg besøkte henne oftest mulig.
Hun vokste opp så viljesterk-
-og, Herren tilgi meg, jeg ga henne for mye frihet.
Hun forsvant for nesten et år siden.
Jeg ettersøkte henne, men i åtte måneder fryktet jeg det verste.
Den dagen det var piknik på Delaford hørte jeg første gang nytt om henne.
Hun ventet...et barn.
Og den slyngelen som hadde forlatt henne uten å gi noen beskjed...
Mener du Willoughby?
Førjeg kunne snakke med ham, hadde Lady Allen kastet ham ut.
- Han flyktet til London. - Han dro uten noen forklaring.
Uten arven ville han miste Combe Magna og alle pengene.
Så han lot Marianne i stikken-
-for Miss Grey og hennes 250.000.
Er Beth fortsatt i byen?
Hun foretrakk å dra på landet for å nedkomme.
Jeg ville aldri ha bebyrdet deg hvis ikke jeg inderlig hadde-
-trodd at det med tiden ville lette din søsters sorg.
Jeg har beskrevet Mr. Willoughby som den verste libertiner.
Men jeg fikk vite av Lady Allen at han hadde ment å fri den dagen.
Han hadde helt sikkert ærlige hensikter med Marianne.
Jeg er sikker på at han ville ha giftet seg med henne.
- Hadde det ikke vært... - Forpengene.
- Skulle jeg fortalt det? - Naturligvis.
Uansett hva han har gjort og gjør fremover-
-kan du være sikker på at han elsket deg.
Men ikke nok.
Ikke nok...
Her kommer det en for å oppmuntre deg.
Hvordan har din søster det? Stakkars liten.
Jeg vet ikke hva jeg ville gjøre hvis en mann behandlet meg slik.
Liker du å være på besøk hos John og Fanny?
Jeg har aldri vært Iykkeligere. Din svigerinne er visst glad i meg.
- Du vil ikke tro hva som hendte. - Nei, jeg vil ikke.
L går fikkjeg hilse på Edwards mor. Hun var så hyggelig.
Jeg har ikke sett Edward ennå, men det skjer nok snart.
En Mr. Edward Ferrars til Miss Dashwood.
Be ham komme inn.
Så hyggelig å se deg. Du kjenner Miss Steele, naturligvis.
- Hvordan har du det, Miss Steele? - Bare bra, takk.
Vennligst sitt ned.
Det må overraske deg å se meg her og ikke hjemme hos din søster?
La meg hente Marianne. Hun ville bli skuffet over ikke å se deg.
Edward! Jeg hørte stemmen din.
- Endelig fant du oss. - Jeg burde kommet før.
- Du er blek. Er du ikke frisk? - Tenk ikke på meg. Elinor er frisk.
- Det må rekke for oss begge. - Liker du å være i London?
Fornøyelsen av å se deg er alt vi har hatt glede av, ikke sant?
- Hvorfor kom du ikke før? - Jeg har vært svært opptatt.
Det kan umulig sammenliknes med å møte venner som her, vel?
Kanskje Marianne mener at unge menn aldri holder sine løfter?
Edward er den minst egennyttige person jeg noensinne har møtt.
Edward, vil du ikke sette deg? Hjelp meg å overbevise ham.
- Unnskyld, jeg må gå nå. - Du er jo nettopp kommet.
Jeg har et hasteoppdrag for Fanny.
Kanskje du da vil følge meg tilbake til din søsters hus?
Det skal være en ære.
- Hvorfor ba du ham ikke bli? - Han må ha hatt sine grunner.
Ja, din kulde. Varjeg Edward, ville jeg tro du slett ikke likte meg.
Marianne er så trist. Jeg er redd jeg aldri blir gift.
Sludder. Du blir mye bedre gift enn Dashwood-jentene.
Jeg har jo ingen medgift.
Det fins egenskaper som erstatter slikt, og dem har du mange av.
Det skulle ikke undre meg om du blir gift langt bedre enn du tror.
Jeg skulle ønske det var slik.
Det fins en ung mann...
Er han formuende og av god familie?
Begge deler. Men familien hans vil sikkert motsette seg det.
De tillater det nok når de ser deg.
Det er en stor hemmelighet.
Jeg har aldri sagt det til noen for ikke å bli avslørt.
- Jeg er diskresjonen selv. - Torde jeg bare å si det...
Jegloverdeg. Jeg er taus som graven.
Slangen ved mitt bryst!
Hold opp!
For et spetakkel! Edward Ferrars, han jeg pleide å spøke om,-
-har vært forlovet med Lucy Steele de siste fem årene.
Hans mor krever at han hever forlovelsen eller blir arveløs.
Han nekter å bryte sitt løfte. Han står ved hennes side-
-og mottar ikke et øre. Hun gjør Mr. Robert til enearving.
Jeg må finne Lucy. Din svigerinne har drevet henne til vanvidd.
Hvor lenge har du visst det?
- Siden Mrs. Jennings inviterte oss. - Hvorfor fortalte du ikke meg det?
Lucy sa det var strengt fortrolig.
- Jeg kunne ikke bryte mitt løfte. - Han elskerjo deg!
- Han prøvde å fortelle om Lucy. - Han kan ikke gifte seg med henne.
Skulle han behandle henne verre enn Willoughby behandlet deg?
- Han gifter seg uten kjærlighet. - Han har lovet det for lenge siden.
Han vil kanskje angre, men være glad for at han holdt sitt løfte.
Det er uhyggelig å tenke seg at ens lykke avhenger av en person,-
-men det lar seg ikke alltid gjøre. Det må vi akseptere.
Edward ekter Lucy, og du og jeg reiser hjem.
Alltid resignasjon og aksept.
Alltid omtanke og plikt.
Elinor, hvor er hjertet ditt?
Hva vet du om mitt hjerte eller om noe annet enn din egen lidelse?
L ukevis harjeg båret på dette uten å kunne snakke med noen.
Påtvunget meg av den samme hvis fortrinnsrett knuste alle mine håp.
Jeg har måttet utstå hennes glede, vel vitende atjeg mistet Edward.
Hadde jeg ikke lovet taushet, kunne jeg bevist at mitt hjerte var knust.
Jeg har hørt at din Mr. Ferrars har mistet sin formue til sin bror.
- Medfører det riktighet? - Sånn er det.
- Kjenner du ham? - Nei, jeg har aldri truffet ham.
Men jeg vet altfor godt hvor grusomt det er...
...å skille to mennesker som lenge har vært knyttet sammen.
Jeg har et forslag som gjør det mulig for ham å ekte Steele straks.
Da han er en venn av din familie, kan du kanskje nevne det for ham.
Jeg er sikker på at han vil bli glad for å høre det fra deg.
Neppe.
Hans oppførsel viser hans stolthet. På beste måte.
Jeg er sikker på at dette er det riktige.
M r. Edward Ferrars.
Takk for at du svarte så raskt.
Jeg var takknemlig for å høre fra deg.
Gud vet hva du må tro om meg.
- Jeg har ikke rett til å si noe... - Jeg har godt nytt.
Vennligst sitt ned.
- Du kjenner oberst Brandon? - Jeg har hørt navnet hans.
Oberst Brandon har bedt meg si, da du vil inntre i prestestanden,-
-at han med fornøyelse tilbyr deg Delaford sokn-
-og håper at det gjør det mulig for deg og Miss Steele å gifte dere.
- Oberst Brandon? - Ja.
Han vil vise sin bekymring for den grusomme situasjon dere er i.
Gir oberst Brandon meg et sokn?
Er det mulig?
Din families unåde hindrer deg i å tro du har venner annetsteds.
Nei. Ikke atjeg finner det hos deg.
Jeg kan ikke tro annet enn at jeg må takke deg for dette.
Jeg ville uttrykt det bedre, men du kjenner mine talegaver...
Du tar feil. Du har bare deg selv å takke.
Oberst Brandon må være et menneske av høyeste karat.
Han er verdens snilleste og beste.
Får jeg spørre hvorfor ikke obersten selv fortalte meg dette?
Jeg tror han synes det var best du hørte det framen venn.
Ditt vennskap har vært det viktigste i mitt liv.
Det vil du alltid ha.
Tilgi meg.
Du lever opp til dine løfter. Det er viktigere enn alt annet.
Jeg håper dere blir lykkelige.
Så heldig for dem å finne et sokn så nær Barton.
Dere får treffe hverandre så ofte.
Jeg har aldri foraktet noen mer enn Mr. Willoughby.
Tenk å skulle se huset hans fra oss! Jeg ber Jackson plante høye trær.
Det gjør du ikke.
Jeg hører Miss Greys brudekjole var den fineste...
Mrs. Bunting! Vi må absolutt ha noe te.
Hun har ikke fått luft siden London. Var det bare en annen vei hjem...
Det var ingen annen måte. Jeg går en liten tur. Litt ro og fred.
- Jeg tror det blir regn. - Nei, det blir ikke regn.
- Når du sier det, så blir det. - Jeg bliri hagen.
Vi er veldig stolte av vår Thomas.
Faren hans er så god med ham.
Å, der er du. Kom og hils på lille Thomas.
Jeg kan ikke se Marianne.
Kjærlighet endrer seg ikke når endringer skjer-
-eller føyer seg etter den som vil fjerne den.
Nei, den er et merke fast-
-som møter stormer og aldri rokker seg.
Willoughby...
Marianne?
- Hun blir gjennomvåt. - Sier du det?
Ta det rolig, Miss Dashwood. Brandon finner henne.
Vi kan gjette hvor hun gikk.
Hun er ikke skadd, men vi må få varmen i henne.
Det er fyr på peisen hos meg. Skynd deg!
Jeg tror Marianne trenger lege.
Du engster deg for mye. En dag eller to i sengen, så er hun frisk igjen.
Du kan stole på Harris, oberst. Jeg har aldri kjent en bedre lege.
- Hva er diagnosen? - Hun har en smittsom feber.
- Du bør straks fjerne barnet. - Mrs. Bunting!
Miss Dashwood... Jeg kan ikke uttrykke min beklagelse.
- Hvis du vil, kan jeg bli. - Det er snilt av deg.
Men oberst Brandon og Dr. Harris vil ta seg av oss.
Takk for alt du har gjort.
Hun har det ikke så bra som jeg hadde håpet.
Hva kan jeg gjøre?
- Du har gjort så mye allerede. - Bare noe, ellers jeg blir gal.
Hun ville hatt det bedre hvis hennes mor var her.
Jeg må hente mer opium.
Jeg kan ikke foregi at din søsters tilstand ikke er svært alvorlig.
Du må forberede deg.
Jeg kommer straks tilbake.
Marianne...
Marianne, du må prøve...
Marianne...
Vær så snill og prøv...
Jeg kan ikke... Jeg kan ikke leve uten deg.
Jeg prøvde å greie alt sammen. Jeg vil prøve...
Men søte deg...
...elskede Marianne...
...la meg ikke bli alene.
Elinor...
Min mor...
Hun er utenfor fare. Hun er utenfor fare.
- Hvor er Elinor? - Jeg er her.
Her erjeg, kjæreste.
Oberst Brandon...
Takk.
Han er ikke så flott som Willoughby, men har et langt finere vesen.
Av og til hadde Willoughby noe i øynene jeg ikke likte.
"Ei heller erjorden mindre eller taper noe."
"For det som fra et sted falle vil tiden til annetsteds bestalle."
"For intet mistes som ei kan finnes...
...om det blir søkt."
- Skal vi fortsette i morgen? - Nei, jeg må dra.
- Dra? Hvor? - Det kan jeg ikke røpe.
Det er hemmelig.
Du blir ikke lenge vekk, vel?
Der.
Der falt jeg, og der møtte jeg Willoughby.
Stakkars Willoughby. Han vil alltid angre på deg.
Vil det si at hvis han hadde valgt meg, ville han vært tilfreds?
Han ville hatt en kone han elsket, men ingen penger-
-og snart blitt nødt til å kreve mindre av lommeboken enn hjertet.
Er hans anger halvt så smertefull som min lidelse, lider han nok.
Sammenlikner du din oppførsel med hans?
Jeg sammenlikner med hva min burde vært. Med din.
Jeg hentet de kjøttfiletene, frue.
Kjøtt er billigere i Exeter. Det er forbeholdt Marianne.
- Var det mye folk i Exeter? - Det skal jeg si, frue.
Miss Pothington har fått enda et slag.
Og Miss Murden har måttet bortvise Coles for fullskap.
Og Mr. Ferrars er blitt gift, men det vet du jo.
Hvem fortalte deg at han er gift?
Jeg så selv Mrs. Ferrars. Hun og Mr. Ferrars bodde på kroen.
Jeg så det var Miss Steele, så jeg løftet på hatten.
Hun spurte etter dere, spesielt Miss Dashwood.
Hun ba meg hilse så mye. De sender et stykke av kaken.
- Hadde Mrs. Ferrars det bra? - Hun sa hun var så fornøyd.
Hun var alltid en hyggelig dame, så jeg ønsket henne alt vel.
Takk, Thomas.
- Hva er det, Thomas? - Ikke vet jeg, men tungt er det.
"Det er lite nok til stuen. Jeg kommer snart etter og håper-
-at du har lært vedlagte. Din venn, Christopher Brandon."
Det passer perfekt.
Vær så god, Miss Marianne.
Hent litt te.
- Han må være glad i deg. - Det er til oss alle.
Her kommer oberst Brandon.
- Jeg tror ikke det er obersten. - Han sa han kom i dag.
Edward!
Det er Edward!
Rolig. Vi må være rolige.
Mr. Ferrars til deg, frue.
Edward... Så hyggelig å se deg.
- Jeg håper dere har det bra? - Takk, Edward. Vi har det fint.
Vi har nytt det gode været... Vi har det.
Det var godt å høre. Veiene var svært tørre.
Fårjeg ønske deg alt vel, Edward.
Jeg håper det står bra til med Mrs. Ferrars.
Tålelig bra... Takk.
Er Mrs. Ferrars i soknet?
Nei...min mor er i byen.
Jeg mente Mrs. Edward Ferrars.
Har dere ikke hørt?
Du mener vel min brors kone, Mrs. Robert Ferrars.
- Mrs. Robert Ferrars? - Ja.
Jeg fikk brev fra Miss Steele-
-eller Mrs. Ferrars, menerjeg, med beskjed om-
-at hun hadde lagt sin elsk på min bror Robert.
De var visst mye sammen i London.
Under hensyn til min nye situasjon synes jeg det var korrekt-
-å frigjøre henne fra vår forlovelse.
I alle fall ble de gift i forrige uke i Plymouth.
Da er du...
...ikke gift?
Nei.
Elinor... Jeg møtte Lucy da jeg var svært ung.
Hadde jeg hatt en utdannelse, ville jeg aldri følt en så nytteløs dragning.
På Norland varjeg overbevist om at du bare så meg som en venn-
-og at det bare var mitt hjerte jeg risikerte.
Jeg kommer uten noen forventning, bare for å si, nå som jeg kan,-
-at mitt hjerte er, og alltid vil være...
...ditt.
- Han sitter ved siden av henne. - Hva mer?
Si det, da!
Han kneler!